Inky

Petr Valášek

Nehýbalo se to. Sedělo to na stole a tupě to na mě civělo. Teda, nemělo to žádné oči, ale víte, jak to myslím, ne? Někdy máte pocit, že se na vás nějaká věc dívá, i když to není pravda. Jmenuje se to pareidolie – když vidíte ksichty ve věcech, které žádný obličej mít nemají – na domech, v rozříznuté paprice nebo třeba na kapučínu. Jenže tohle bylo jiné. Mělo to mít oči, ale nemělo je. Tyrkysová homole tuhého slizu, velká asi jako rychlovarná konvice. Jako byste vzali tisíc vyžvýkaných peprmintových žvýkaček a splácali z nich takovou tu potvoru z Pac-mana. V Pac-manovi se tyrkysový duch jmenuje Inky a je hrozně nepředvídatelný. Někdy vás začne v bludišti nahánět, někdy se vám snaží nadběhnout, a když to nejmíň čekáte, tak plink – něco mu v hlavě přeskočí – a uteče.

Tak tady tahle věc byla totálním opakem nepředvídatelnosti, aspoň co se pohybu týkalo. Kam jste to položili, tam to zůstalo. Chvíli jsme se na sebe dívali (no, nedívali, ale víte co), když se ve dveřích pracovny objevila ježatá hlava. Julča.

„Co to máš, tati?“

„Nevím. Je to z takové věže z práce.“ Přes noc nám na dvoře univerzity vyrostl podivný artefakt, ale k tomu se ještě dostaneme.

„Je takový ňuňu! Jak se jmenuje?“

Ňuňu. Ach bože. Teď už to nebudu moct ani rozřezat.

„Jmenuje se…Inky“

„Inky! Ahoj Inky, Inkyno, Inkíčku! Je to holka, nebo kluk?“

„Těžko říct. Co bys chtěla, aby to bylo?“

„Tak asi kluk. Nezkoušel jsi mu dát něco na jídlo?“

Tak to mě fakt nenapadlo. Nemělo to ani pusu, nemělo to nic. Jak to vlastně jedlo? Třeba to mělo v sobě nějaký zdroj energie. Možná to získávalo energii ze vzduchu nebo ze slunce. Anebo to přijímalo potravu libovolným místem těla jako améba. Kdybych do toho zkusil něco strčit, třeba tužku…

Najednou se Inky začal vlnit, protahovat do výšky, pak se zase splácl do takového skoro vdolku, pak se napřímil do původního duchovitého tvaru a v dolní části, kde by člověk se sklony k antropomorfizaci čekal zadek, mu začala zevnitř těla vyrůstat jakási bodlina. Ta se protahovala a napínala tvorovu kůži – spíš slupku – až ta nevydržela napětí a protrhla se. Slupka se stáhla, ale bodlina dál rostla, jako by Inky z těla vypuzoval nějakou obří třísku. Nakonec tříska vypadla na stůl.

„Tužka!“ vykřikla Julča.

„Tati, to je přece tvoje tužka, co s ní kreslíš ty svoje typohrochoidy!“

Myslíš hypotrochoidy? Nesmysl, jak to může být moje tužka? Kdo ví, co to je.“

Tužka to ale byla. Vzal jsem ji do ruky, abych si ji pořádně prohlédl. Obyčejná tužka s gumou na konci. Byl na ní nápis „Lékaři bez hranic.“ Jo, takovou mám přesně na stole, no a co. Prohlížel jsem si ji – nebyla nová, byla už viditelně nejméně jednou ostrouhaná, guma byla po jedné straně ošoupaná a celá umolousaná od tuhy. Pod kovovým držákem gumy se trochu odlupoval lak. Julča sáhla na stůl a podala mi z něj moji tužku. Lékaři bez hranic. Ostrouhaná, vypsaná. S odlouplým lakem. Držel jsem v ruce dvě navlas stejné tužky. Podíval jsem se s vytřeštěnýma očima na Julču.

„Co to má znamenat?“

„Inky vykakal tvoji tužku, tak máš teď dvě. Budeš teď moct kreslit typohrochoidy – “

„Hypotrochoidy.“

„ – hypotrochoidy oběma rukama.“

Nezmohl jsem se na slovo. Neměl jsem ponětí, co se děje. Chvíli jsem tam jenom tak stál se dvěma úplně stejnými tužkami v ruce. Jedna byla moje, psal jsem s ní asi tak tři týdny. Druhou vyloučil tady pan bezoký. Byl jsem zmatený. Najednou se začal ozývat vysokofrekvenční zvuk, jako když vám píská v uších. Frekvence se pořád zvyšovala. Vycházelo to z Inkyho.

„Tati, on brečí, dělej něco!“

„Ale co? Co mám dělat?“

„Já nevím, ty jsi tady vědec! Třeba má hlad! Dej mu najíst! Dělej něco! Tati, on umře!“

Zvuk se dostal k hranici slyšitelnosti, aspoň pro mě, ale pořád byl slyšet a byl nepříjemný. To už jsme měli s Julčou zacpané uši, zkřivené tváře a oči přivřené v očekávání hrůzy. Najednou pištění ustalo, Inky se nafoukl do dvojnásobné velikosti a pak…praskl. Po pracovně se rozletěly na všechny strany cákance tyrkysového slizu. Kus mi skončil na obličeji, spousta jich přistála na stěně, ale co bylo horší, další cákanec se rozplácl o čelo Julče. Pár sekund se nedělo vůbec nic, ale pak jí z očí vytryskly slzy jako hrachy a spustila žalostný pláč, který nešlo utišit. Jedna tužka z ruky mi zmizela. Ta navíc. Asi.

***

Kužely dálkových světel prořezávaly silnici ponořenou do zimní tmy. Přerušovaná čára proti nám vystřelovala svoje projektily, které rychle mizely v temnotě nalevo od vozu. Julča už skoro spala, ale co jsem měl dělat. Musel jsem jí slíbit, že teď hned zajedeme pro nového Inkyho.

„A tentokrát ho nenecháš umřít!“

„Nenechám.“ Jak to udělám, jsem nevěděl. Co může jíst tvor, který vylučuje opotřebované reklamní předměty? Celá tahle záležitost zaváněla nějakou levárnou. Vzpomněl jsem si na dnešní ráno, když to celé začalo. Když jsem jako vždycky před osmou přijel do kampusu, bylo tam plno aut. Policajti, novináři, televize, celý profesorský sbor, tisíc studentů a ještě více náhodných čumilů.

„Co se tady děje?“ zeptal jsem se děkana.

„Pojď se podívat.“

Děkan mě zatáhl do dvora kampusu, kde deset policistů střežilo červenobílou páskou ohraničené území, v jehož středu se tyčil dokonalý kvádr asi metr široký, dva metry na délku a nejméně osm na výšku. Měl zářivě žlutou barvu a nahoře měl tmavou kulovitou střechu. Vypadalo to trochu jako obří zápalka s rozpláclou hlavičkou, ale připomínalo mi to ještě něco jiného, jenom jsem nemohl přijít na to, co. Zezadu byla přistavená zdvižná plošina.

„Objevilo se to tu přes noc. Zkoumali jsme tu základnu, je to zapuštěné do země hlouběji, než jsme schopni změřit. Materiál je extrémně tvrdý a inertní. Je to jak z diamantu.“

„Co ta čepice nahoře?“

„Ta je ze stejného materiálu, dovnitř jsme se nedostali. Napadá tě něco?“

Pořád jsem nevěděl, čemu se to podobá. Měl jsem z toho trochu nostalgický pocit. Bylo to jako zvětšenina něčeho, co dobře znám, něčeho hodně domáckého, dětského. Něco, co se vejde do ruky a…

„PEZ!“

„Pes?“

„Ale ne pes, PEZ! Zásobník na bonbóny! Zkoušeli jste tu střechu odklopit?“

Bylo to ono. Pomocí provazu jsme přivázali střechu k plošině, hydraulika zabrala, střecha se odklopila a z útrob monolitu na zem vypadl kus azurové hmoty, později známý jako Inky. Střecha znova odklopit nešla. Třeba to potřebuje odpočinek. Jako vedoucí katedry pokročilých technologií a jako autor nápadu s vystřelovačem cukrátek jsem měl přednostní právo na zkoumání. Za celý den se našemu týmu podařilo zjistit, že materiál není radioaktivní, toxický ani jinak nebezpečný. Odebrali jsme vzorek hmoty (rána se ihned zacelila) a zjistili, že se jedná o komplexní směs molekul různého druhu. Hmota svou strukturou i pestrostí molekulární skladby připomínala živou tkáň, ovšem konkrétní složení neodpovídalo životu na bázi aminokyselin, jak jej známe. Máme co do činění s mimozemským životem. Za celou směnu však nedošlo k žádné interakci, Inky nebyl žádný jaguár nebo kolibřík, choval se spíš jako, řekněme, korál. Pak jsem si Inkyho odvezl domů, kde jsem ho svou nečinností zabil. Ale to už víte. Teď byl večer a já jsem jel s ospalou desetiletou holkou

přesvědčovat policajty, ať mě pustí vycvaknout dalšího tužkosera. Kterého už nesmím zabít. A to ani nevím, jestli mi ho vůbec zásobník vydá.

„Juli, připomeň mi, jak se to s Inkym seběhlo. Zkusíme na něco přijít.“

„Nejdřív jsme ho pojmenovali.“

„Jasně. Tak doufejme, že to nehrálo v jeho smrti roli.“

„A řekli, že je to kluk.“

„Ježišmarjá, to je doufám taky jedno!“

„No jo, taky doufám. Pak jsem se zeptala, jestli jsi ho nakrmil, a on se vykadil.“

Počkat. Já jsem přece do něj chtěl tu tužku strčit. Ale nestihl jsem to, protože ji…vyloučil? Ale to jsem přece nemohl stihnout. Pro tužku bych se tak rychle nenatáhl. Ale to by znamenalo… Měl jsem silné podezření, že tenhle tvor je schopen vyloučit to, čím ho nakrmíte, ještě předtím, než to pozře.

„Juli, něco ti musím říct. Připadá mi, že Inky umí přesouvat věci v čase. Že z něj vyleze něco, co ale sní až potom. Doma to vyzkoušíme. Zkusíme mu dávat na jídlo různé věci a uvidíme, co se stane.“

Ve zpětném zrcátku jsem i potmě viděl ježatou hlavu, jak odhodlaně přikývla.

„Budu se snažit, strašně moc snažit, abych mu neublížil. Ale slíbit ti to nemůžu. Nevím, jak funguje.“

Další kývnutí. Ale chvíli na to se ozvalo vzlykání. Ach jo. Konečně jsme byli v kampusu. Přesvědčit policajty, aby mě znovu pustili na plošinu, bylo lehčí, než jsem se obával. Přesvědčovací síla průkazu pověřené osoby, statutu lokální vědecké hvězdy, funkce proděkana a dvou lahví vína, které jsem pro jistotu vzal s sebou, byla dostatečná. Vylezli jsme nahoru a jeřáb odklopil víko. Uf, šlo to a ze zásobníku vypadl další tyrkysový tvor. Všiml jsem si pod poklopem po straně takových hrbolků, tak jsem přes ně přejel prsty. Byly na omak poddajné a po dotyku se okamžitě zasunuly. Poklop se zavřel jako minule, pak se ale stalo něco podivného. Zásobník začal vrčet hlubokým kovovým zvukem, nový Inky se začal kroutit jako když vylučoval tužku a nakonec vyplivl kuličku s dokonalým zrcadlovým povrchem. Julča ji zvedla a vystrašeně se na mě podívala.

„No co, asi jsem něco zmáčkl, tak Inky vydal kuličku.“

„Tati, ty to nechápeš.“

„Ne, co bych měl chápat.“

„On teď potřebuje, abychom mu přesně takovou kuličku dali sníst,“ měla už Julča zase koutky úst zatraceně nízko. „Jenomže takovou nikde nenajdeme.“

Čekali jsme jako králík hypnotizovaný hadem. Jen jsme nečekali na svou smrt, ale na smrt mimozemské bytosti, která uměla dělat věci proti proudu času. Pískání. Prásk. Slzy.

***

Doma jsme si konečně zdřímli. Další den jsem měl volno, ale hned ráno jsme jeli pro svého dalšího mimozemšťana. Tentokrát jsem si dal pozor, abych na nic nesahal a dovezl ho v pořádku domů. Doma jsem postavil Inkyho číslo tři zpátky na pracovní stůl.

„Drž to, a až ti řeknu, tak mi to podáš,“ dal jsem dceři do ruky tužku, aby se soustředila na nějaký úkol a nebrečela. Tak, co teď? Chci mu dát nažrat. Chci mu strčit do pusy tužku. Myslím na tužku, zhmotňuje se mi v mysli. Tužka, tužka, tužka. Zabralo to! Inky se začal pitvořit a natahovat, pak se mu udělala zase bodlina a vžuuuuimt! Vypudil z těla tužku. Tak, to by bylo. Sedíme s Julčou, dech zatajený, koukáme na Inkyho, on nekouká na nás (nemá oči, vzpomínáte?). Za minutu začne tiše pískat.

„Juli, tužku!“ Má ji dávno nachystanou, málem mi s ní propíchla ruku, jak mi ji zbrkle podávala. Beru tužku, strkám ji do kupky slizu. Najednou cítím tah, pištění přestává, Inky vcucává tužku a uklidňuje se. Ještě chvíli na něj koukáme, ale nic se nestane. Uf. Julča mě obejme a smějeme se úlevou. Tak, co vyzkoušíme teď? Než stačím něco vymyslet, Inky se zase rozpumprlíkuje a už z něj leze…co to sakra je? Plyšový lvíček. Julčin mazlík Simba.

„Juli?“

„Tati, já jsem chtěla…“

„Já vím, co jsi asi chtěla. Jenomže teď na to není čas. Teď je potřeba sehnat toho lva. Víš, kde ho máš?“ Inky už začal pískat.

Julča vystřelila do svého pokoje a okamžitě byla zpátky s hračkou, kterou vrazila řvoucímu Inkymu do…no, řekněme do těla. Kupka slizu se zatřepala, jak vstřebávala náraz, ale zmlkla a uklidnila se.

„Ještě žes věděla, kde ho máš!“

„Tati. Poslouchej mě. Tak to vůbec nebylo. Já mu nechtěla dát Simbu. Já mu chtěla dát prstýnek!“

„Cože?“

„Já jsem mu myslela na to, jak mu dám spapat prstýnek, a tak jsem si představovala, jak pro něj jdu, jenže jsem si nevzpomněla, kde je! Ale vzpomněla jsem si, že na stole je Simba a najednou…najednou ho Inky vykadil!“

„Ale…ale to znamená, že musíš přesně vědět, jak mu tu věc dáš, jinak se nic nestane!“ Něco mě napadlo. Ale je potřeba to nachystat. Odešel jsem do kuchyně, z peněženky vyndal fotku Julie, co tam nosím, a dal ji na stůl. Pak jsem se vrátil do pracovny.

„Juli, víš, jak nosím v peněžence tvoji fotku? Tak já jsem ji dal v kuchyni na stůl. Zkus si představit, že pro ni jdeš a že ji Inkymu dáváš.“ Julča se soustředila a za chvíli – splat špum pchrrr blrlm –

z Inkyho jako z faxu vylezla fotka. Julča se zvedla, okamžitě fotku přinesla a tvora nakrmila. Tak tohle funguje. Člověk nemusí vidět věc, ale stačí, když věří, že tam je. Zbylou fotku jsem si zase schoval, budu ji ještě potřebovat. Ale před tím potřebuju zkusit pár věcí. Nejdřív zkouším znovu původní trik s tužkou, Inky ji vyloučí, ale tentokrát se mu snažím vnutit kopii, obraz, tužku s čarou.

Nepřijímá, plive ji ven, pořád piští, tak mu radši honem dám tu původní.

Pak jsem přinesl z předsíně bezpečnostní okovaný kufřík na dokumenty se zavíráním na klíč. Klíče jsou tam dva. Jeden klíč jsem dal dovnitř a druhým jsem kufr zamknul a klíč dal do kapsy. Podávám kufr dceři, aby si vyžádala od Inkyho klíč a tím kufřík odemkla. Rozdíl proti minulým pokusům je ten, že teď není bez Inkyho klíč vůbec dosažitelný! Julie se soustředí, dostává klíč, odemyká kufřík a druhý, pravý klíč vrací Inkymu. Funguje to! Můžete si požádat o cokoliv, co je nedosažitelné, jen stačí vědět, kde to je!

„Jenže tati, to neplatí, já jsem myslela na ten druhý klíč, který ti zůstal v kapse.“

„Ale já bych ti ho nedal.“

„Dal! Přece bys nenechal Inkyho umřít!“

Má pravdu. Tak jinak. Naštěstí kufřík se dá zabouchnout i bez klíče, takže do něj můžu zamknout oba klíče. Teď už to můžu vyzkoušet sám. Myslím na to, jak dostanu od Inkyho klíče, které jsou v kufru, abych odemkl kufr, ve kterém jsou klíče, které dám Inkymu…myšlenky se mi zamotají, čas se mi v mysli stočí do smyčky, a… plop…klíče jsou venku. Odemykám, vracím originály. Tak, teď je potřeba zase zabavit dceru.

„Juli, teď zkusíme, jestli to umí dvakrát za sebou. Mysli na dvě věci za sebou a pak mu je teprve dej.“

Plop – sponka do vlasů. Plop – hřeben. Funguje. Julka běží pro obě věci a krmí Inkyho. Teď to zkusíme složitěji. Mám ještě druhý kufřík, náhradní. A můžu připravit složitější systém. Do prvního kufříku (říkejme mu Alice) zamknu klíče od druhého kufříku (Boba). A do Boba dám zase klíče od Alice. A pak požádám Inkyho o klíče z jednoho, abych mohl odemknout druhý. Soustředím se, myslím na to, jak odemykám Boba, vytahuju klíče k Alici a dávám je Inkymu. Nic. Inky mi nevěří, že umím Boba odemknout. Jasně, že ne, klíče k Bobovi jsou zavřené a já to vím. Musím si to představovat složitěji. Myslím na to, jak Inky vyplivuje klíč od Boba, já ho beru, odemykám Boba, vytahuju z něj klíče k Alici a dávám je Inkymu. Nic. Sakra. Inky neví, proč by mi měl vyplivovat klíče od Boba jen tak. Má pravdu. Je to ještě složitější. Tak pozor. Musím celou tu operaci v mysli zanořit. Myslím usilovně na to, jak tady sedím a myslím na to, že odemknu Boba a klíč… jenomže jak odemknu Boba? To nejde vyřešit! Musel bych se donekonečna zanořovat v procesu, který nikdy nekončí a toho prostě moje mysl není schopna. Myšlenky mi víří na všechny strany, snažím se spojit oba konce časových linií do smyčky, ale pořád mi nějaký konec uniká do nekonečna. Nezvládnu to.

„No nic, nejde to,“ vzdychl jsem smutně. „Našel jsem hranici, kam je možné zajít, ale ztratil jsem při tom dva kufry s armádním certifikátem. Doufám, že mi to nestrhnou z výplaty.“

Najednou se Inky zase zavlnil a vytlačil oba svazky klíčů najednou. Ale já jsem si přece…

„Juli?“

„No co, chtěla jsem odemknout oba kufříky naráz, levou rukou tenhle, a pravou tamten. To přece jde, ne?“

„Ty jsi génius!“ Je jedno, jestli to jde, nebo ne, důležité je tomu stoprocentně uvěřit. Tak to nahrává ještě jednomu pokusu, který si tady celou dobu chystám.

„Julinko, já zas zajdu dát tu tvoji fotku na stůl a ty ji proženeš Inkym, jo? Potřebuju zkusit, jestli jde ta samá věc udělat úplně stejně.“

Odešel jsem do kuchyně a když jsem se vrátil, Julča už se činila. Sveřepě hleděla na Inkyho. Když fotku poslušně vyplivl, vydala se do kuchyně pro originál.

„Tati, kams to dal? Ta fotka tam není!“

Není, nedal jsem ji tam. Chtěl jsem vyzkoušet, jestli Inky vydá něco, co na daném místě není, ale myslitel je stoprocentně přesvědčený o tom, že to tam je. Tak evidentně vydá. Inky začal pískat a Julča řvát.

„Dej sem tu fotku! Honem, nebo umře! Tatiiii! Taaaaatiiiiiii!!!!“

Sakra, nenachystal jsem si ji, je pořád v peněžence! Spěšně peněženku vytahuju, pískání už se nedá skoro vydržet. Klepou se mi ruce tak, že nemůžu peněženku ani rozepnout. Zatáhnu moc prudce a jezdec zipu se utrhne. Sakra, sakra, sakra!

„Tatííí, děleeeej!“

Julča je v šoku, tvář má úplně odkrvenou. Pískání se mění ve skoro neslyšný tlak na ušní bubínky.

Čas se zastavuje, najednou všechno vidím jasně a zpomaleně. Inky se nafukuje. Julča má pusu otevřenou ve zkřivené plačtivé grimase a skáče vztekem a strachem do vzduchu. Chytnu peněženku do zubů a vytrhávám kus látky z vnitřní látkové kapsy, která nejde rozepnout. Sahám pro fotku, a švihem napřahuju ruku směrem k metrovému balonu s tenoučkou stěnou, který musí každým okamžikem prasknout. Vrážím fotku do Inkyho, hučení zhrubne, ztiší se a zmlkne, Inky splaskne do původní podoby a uklidní se. Julča ne.

„Nemám tě ráda!“ křičí, z očí jí pořad tečou slzy. Buší mi pěstičkami do stehen. „Proč jsi to udělal?

Už nikdy, nikdy, nikdy tohle nedělej! Nikdy! Málem umřel, ty…ty…ty!“ Ví, že mi nesmí nadávat, ale teď si to za ten podraz zasloužím. Beru jí hlavu do dlaní, potichu se omlouvám jí i Inkymu.

***

Po tom, co se mnou ve Wired udělali rozhovor o Inkym, se začaly fakultě hrnout nabídky na odkup Namrugů, jak jsme tvorům začali říkat. Volali miliardáři, technologické firmy i vláda. Samozřejmě taky vzniklo hnutí, které požadovalo Namrugy zdarma všem jako lidské právo a demonstrovalo pravidelně před univerzitou. Zásobník hlídala nonstop policie. Jako objevitel schopnosti Namrugů přenášet věci zpět v čase a jako proděkan jsem uplatňoval právo všechny takové obchody vetovat.

Děkan ale za chvíli ztratil trpělivost a dal mi ultimátum: buď povolím odkupy Namrugů alespoň pro dobré účely, nebo se můžu sbalit a jít jinam. Má to prý posvěcené akademickým senátem. To by znamenalo, že objev bude zcela v jeho rukou. Řekl jsem mu, že potřebuji den na rozmyšlenou.

***

„Ne.“

„Julčo, neblbni, nech mě aspoň domluvit!“

„Ne.“

„Prosím tě, vždyť by pomáhali dobré věci. Představ si, že někdo třeba potřebuje rychle svoji krev, tak by mu ji mohl nějaký Inkyho bratranec na chvíli půjčit třeba a zachránit mu život.“ Už když jsem to říkal, znělo to blbě.

„Ne.“

„Nebo někdo si nechtěně něco zamkne a nemůže se k tomu dostat, to ti ho není líto?“

„Ne. Ne, ne, ne a ne!“

Julie už byla pěkně nasupená. Vymyslel jsem pár dalších chabých příkladů, kde by Namrugové mohli pomáhat, strašil jsem ji tím, že mě vyhodí a nebudeme mít peníze, ale nebylo to nic platné. Tak jsem na ni jako „správný“ rodič začal křičet. Vyhrožovat, urážet se a nemluvit s ní. Nakonec jsem jí řekl, že ji nebudu poslouchat a udělám to podle sebe. Otočila se ke mně zády a její mlčení mě propichovalo jako čínská akupunkturistka. Tak jsem jí aspoň slíbil, že na každé „odevzdání“ dohlédnu. Nemyslím si, že to přijala, ale uklidnila se a když jsem jí dal krabičku lentilek, odešla do svého pokoje za Inkym.

Tak tohle bylo levné.

***

Když jsem děkanovi říkal, že trvám na tom, že předání bude zdarma, každého zájemce osobně prověřím a každý Namrug bude předán za přesným účelem, který bude zdokumentován a zveřejněn, tak z toho moc nadšený nebyl. Po chvíli ale pochopil, že se mnou jiné pořízení nebude (díky, Julčo) a že tak získá univerzita cenný sociální kapitál – šikovné skloubení špičkového výzkumu a společensky prospěšného působení nebo něco takového. Ještě ten den jsem schválil šest zápůjček zdravotnickým organizacím, policii nebo ochráncům zvířat. Každý z nich musel přesně popsat, kde sežene člověka, který bude Namroga „ovládat,“ jak ho vytrénuje k tomu, aby byl stoprocentně

přesvědčen, že dokáže vrátit věc, kterou si z budoucnosti „zapůjčí,“ a co přesně se budou snažit dokázat. Měl jsem už všeho dost, tak jsem se radši nedoptával, jestli používají nějaká psychofarmaka, třeba blokátory noradrenalinu, aby zvýšili „ovladačům“ sebevědomí – nechtěl jsem to vědět.

***

Týden se nic nedělo, zásobník pořád vydával nové Namrugy, já jsem podepisoval nová předání, Julča byla trochu zamlklá, ale jinak v pohodě. S naším Inkym jsme už neexperimentovali, měli jsme ho jako mazlíčka. Život se vrátil do starých kolejí. Pak mě ale jednou v pět ráno probudilo zvonění telefonu. Děkan.

„Prosím tě, hned přijeď.“

„Proč?“

„Kvůli Namrugům.“

Nasedl jsem do auta a rozjel se do kampusu. Na výpadovce jsem zapnul autopilota a díval se na video, které mi děkan poslal. Byli na něm dva maskovaní lidé před masivními dveřmi se sedmi zámky. Jeden z nich, ten menší, nesl tašku a působil rozhodným dojmem, zřejmě šéf. Ten druhý, větší, postával jen tak za ním. Malý vytáhl z tašky Namruga a podal jej velkému. Velký si ho položil na zem a sedl si vedle něj. Za chvíli z něj něco vylovil – je to klíč! – a podal ho malému. Ten spěšně vytáhl dalšího Namruga a podal ho velkému, který si jej položil vedle původního. Malý mezitím vzal klíč a odemkl s ním první zámek. Takhle sehraným způsobem pokračovali dále, až měli odemknutých všech sedm zámků a v ten moment začali postupně Namrugové praskat. Dvojice si toho nevšímala a vešla do odemčených dveří.

„Viděls to?“ skočí na mě hned na parkovišti děkan.

„Jo, je to pěknej hnus! Někdo zabil sedm Namrugů jenom aby se dostal do nějaké zamčené místnosti.“

„Copak ty nevíš, kde to je?“ bere mě nervózně za ruku a táhne mě do své kanceláře. Tam ukazuje záběry z jiných kamer. Je na nich vidět, že to je v nějakém obřím kostele. Chrám sv. Víta!

„Korunovační klenoty!“

„Přesně tak. A někdo si dal sakra práci, aby sehnal od sedmi lidí sedm Namrugů a natrénoval nějakého prosťáčka na vyprošťování klíčů, které mají normálně prezident s premiérem a dalších pět potentátů.

A on si musel myslet, že jsou uvnitř komory. Myslím, že je to nějaký mentálně postižený člověk a nejspíš je sjetej jak dobytek.“

„Co budeme dělat?“

„No tyhle naštěstí chytili, ale ukážu ti něco dalšího.“

Na dalším nekvalitním videu z průmyslové kamery byla vidět osvětlená chodba s masivními bezpečnostními dveřmi. Před dveřmi seděl dědek z ochranky a přicházel k němu nějaký chlápek s igelitkou. Z igelitky vytáhl pistoli, zamířil na strážného a něco na něj křičel. Ten zvedl ruce, pak sáhl do pouzdra a podal chlápkovi svoji pistoli. Ten ji vzal a strčil do igelitky. Pak si nechal strážným odemknout dveře, vzal si ho jako rukojmí a zmizel vevnitř.

„Tahle chodba je v trezorové části banky, kam se nedá projít se zbraní. Ten člověk musel v tašce mít Namruga.“

„Proboha, kde je ti lidi vzali?“

„Volali jsme všem obdarovaným a ti přiznali, že jim minulý týden Namrugy někdo ukradl. Stejný rukopis, stejné stopy. Nějaká dobře organizovaná skupina uloupila šedesát pět tvorů. Jediní dva zůstali na policii, kde je mají zavřené v sejfu.“

„Takže teď někde gang časozlodějů chodí a vykrádá banky a další místa s cennostmi. Paráda. Já jsem ti říkal, že je nemáme nikomu dávat!“

„Prosím tě, nech toho. Všechny dárce jsi schvaloval. Teď zkus něco rychle vymyslet. Prosím!“

Chodil jsem nervózně po kanceláři a přemýšlel jsem. Tady nebylo na co čekat. Bylo potřeba sáhnout ke krajnímu řešení.

„Víš, v tom zásobníku, pod poklopem, je něco jako autodestrukční tlačítko.“

„Něco jako?“

„Když jsem ho zmáčkl, tak ten Namrug, co byl venku, vyplivl něco, co jsme mu nedokázali poskytnout, tak vybuchl.“

„No tak na co sakra čekáš?“

Vylezl jsem rychle na zásobník, jeřábem odklopil poklop a prsty přejel po hrbolcích. Zásobník začal vrčet, pak zmlkl. Děkan mezitím zavolal na policii, ať odemknou sejf a pozorují, co se stane. Policie potvrdila moji hypotézu – oba Namrugové vyplivli kuličky a za chvíli potom explodovali.

„Tak to bychom měli. Příště budeme opatrnější,“ vydechl úlevou děkan.

„Mám takový dojem, že žádné příště už nebude.“

„Jak to?“

„Víš, když jsem tentokrát odklopil poklop, tak žádný Namrug nevypadl.“

„Jak je to možné?“

„Buď už došli, nebo se něco pokazilo. Nebo prostě zásobník nebo jeho majitel zjistil, že se k Namrugům chováme zle. Podívej!“

Zásobník se začal bořit do země. Ne, začal ubývat. Normálně začal odshora mizet, až byl úplně maličký a nakonec po něm nezůstalo nic.

„Tak to vypadá, že jsme je pěkně naštvali,“ pronesl děkan smutně.

„Asi jo. Asi na mimozemský kontakt prostě ještě nejsme připravení. Co se dá dělat.“

***

Celou cestu domů jsem měl pocit, že jsem v tom stresu na něco zapomněl, ale nemohl jsem si ani za nic vzpomenout, co to bylo. Sakra, Julča! Vždyť jí musel náš Inky bouchnout před nosem. Šlápl jsem na plyn a zběsile uháněl domů. Se skřípěním brzd jsem zastavil před domem, nechal auto stát vprostřed silnice a vyběhl nahoru do našeho bytu. Otevřel jsem dveře do Julčina pokoje. Julča tam seděla na koberci a vedle ní – Inky! Zrovna vyplivl lentilku, tak mu Julča dala tu samou ze sáčku. Jak je to možné?

„Juli, víš, jak jsem kdysi zmáčkl to tlačítko a Inky Dvojka umřel?“

„No jo, to bylo smutný.“

„Tak dneska jsem ho musel zmáčknout znova, protože všechny Namrugy někdo ukradl a dělal s nimi hrozné věci.“

„To je fakt dost hrozný, tati,“ odpověděla nevzrušeně. Viděl jsem, že tvory odevzdané na dobročinné účely už dávno v duchu oplakala. Jako by věděla, že to s nimi špatně dopadne.

„Juli, jak to, že náš Inky nevybuchl?“

„Protože mu hrozně chutnají lentilky. Nic jiného už ani nechce jíst. A tak nic jiného neumí ani vyplivnout. Ani klíče, ani sponky. Ani zrcadlové kuličky. Nejedl by to.“

„A jak jsi zjistila, že mu ty lentilky tak chutnají?“

„Já jsem to nezjistila. Já jsem ho to naučila. Cpu mu je celou dobu od té doby, cos mi je dal. Nechci, aby jedl nebo plival něco jiného.“

Ne, nejsme na kontakt s mimozemskou civilizací připravení. Ale naše děti možná budou.